Vecmāte Māra Grieze: “Beidzot arī es pati piedzīvoju dabiskas dzemdības”
“Pēc diviem ķeizargriezieniem piedzīvot dabiskas dzemdības – tā ir liela dāvana, un man kā sievietei tas bija tik svarīgi!” žurnālā "Mammām un Tētiem. Zīdainis" stāsta Latvijā iemīļotā mājdzemdību vecmāte Māra Grieze un sarunā pavisam atklāti stāsta par savām kļūmēm, centieniem un pateicību.
![Beidzot esmu iemācījusies uz pasauli paskatīties no maza bērna skatupunkta. Tagad ar lielajām meitenēm runāju atklāti un cenšos viņas mīļot biežāk un vairāk – īstenībā vairāk, nekā jebkad ir dabūjušas. Nekad nav par vēlu iedot mīlestību, pārdomās dalās vecmāte Māra Grieze. Foto: Kristīne Zavele](https://mutcdn.fra1.digitaloceanspaces.com/34414/conversions/2019122916521322084_o-696x464.jpg)
FOTO: Mammamuntetiem.lv
"Beidzot esmu iemācījusies uz pasauli paskatīties no maza bērna skatupunkta. Tagad ar lielajām meitenēm runāju atklāti un cenšos viņas mīļot biežāk un vairāk – īstenībā vairāk, nekā jebkad ir dabūjušas. Nekad nav par vēlu iedot mīlestību," pārdomās dalās vecmāte Māra Grieze. Foto: Kristīne Zavele
IZZIŅA
Māra Grieze
Mamma trīs meitām – Laurai (10),
Madarai (6) un Jasmīnai (6 mēneši).
Izglītība: psiholoģijas maģistrs, vecmāte.
Darba vieta: ģimenes veselības centrs “Stārķa
ligzda”.
Piedalījusies: daudz dzemdībās, bet no pieņemto
dzemdību skaita nosaukšanas izvairās – tās vairs neskaita. Un – vai
skaitam ir nozīme? Tas katru reizi ir vienreizīgi un
pirmatnīgi!
Brīvajā laikā patīk: spēlēt klavieres un
klausīties klasisko mūziku.
Vecmātē Mārā Griezē slēpjas tik kvēlojoša un gaiša dzirksts, ka
it nemaz nav brīnums, ka daudzi jo daudzi pāri Latvijā vēlas, lai
viņu atvasīte piedzimst tieši Māras uzraudzībā. Arī manās trešajās
dzemdībās kā otrā vecmāte piedalījās tieši Māra (pirmā – vecmāte
Dina Ceple).
Kad sarunājamies ar Māru, viņas rokās omulīgi “runājas” arī viņas
trešā meita – tobrīd piecus mēnešus vecā Jasmīna. Gudru, maigu
skatienu viņa vēro notiekošo, un ir skaidrs, ka viņas mieru rada
mammas mīļās rokas un nosvērtā balss.
Mammām tu vienmēr atgādini, ka vajag rūpēties par sevi.
Vai arī pati to izpildi – rūpējies par sevi?
Šobrīd es rūpējos par sevi vairāk nekā jebkad esmu rūpējusies.
Visticamāk, tas vienalga ir maz. Ja agrāk man bija jāmācās, ka tā
ir jādomā, tad tagad rūpējos: rītos, kad sanāk pagulēt, es paguļu,
nevis skrienu piekopt māju. Rūpējos tādā veidā, ka sadalu savus
darbus vienmērīgi, lai nebūtu vienas milzīgas darba dienas; lai
dienā ir tik darba, cik es varu izdarīt. Lai nav jākļūst par
dusmīgo mammu. Kaut jāatzīst, ka ne vienmēr izdodas, itin nemaz –
ne vienmēr!
Pirmo reizi mūžā es jūtu, kā tas ir, ka man gribas, lai bērns visur ir līdzi. Iepriekšējās divas meitas es ļoti agri atdevu auklēm un atgriezos darba solī.
Kad tu saki “rūpes par sevi”, ko tu ar to
saproti?
Pēdējā grūtniecības laikā rūpju par sevi man laikam ir bijis tik
daudz, ka pat varētu teikt – es parūpējos vienlaikus arī par
pēcdzemdībām (smejas). Es tik ļoti gatavojos, ka man būs
pēcdzemdību depresija, ka tagad, kad tā nav iestājusies, pat
dažbrīd smaidot saku, ka nezinu, ko lai tagad dara! Tiešām biju
parūpējusies uz priekšu. Pat nav īpaši jāpiedomā, kā sevi žēlot, –
tieku pietiekami labi ar visu galā bez tādas uzspīlētības un
milzīgas piespiešanās. Dzīve notiek. Nevaru teikt, ka ir viegli,
nebūt ne, bet ir daudz mierīgāk nekā ar pirmajām divām meitām, jo
tveru dzīvi daudz apzinātāk!
Šis mazais cilvēks – Jasmīna – man ir visu laiku līdzi. Pirmo reizi
mūžā jūtu, kā tas ir, ka man gribas, lai bērns visur ir līdzi.
Iepriekšējās divas meitas es ļoti agri uzticēju auklītei un
atgriezos darba solī. Tagad varu izbaudīt, ka ar Jasmīnu visur esmu
kopā – man tā gribas un viņai tā gribas. Ejam kopā, un man tas
šķiet kā dabīgs ritums – vai nu varu būt kopā ar savu bērnu, vai
neejam tur, kur nevaru viņu ņemt līdzi. Tik īss ir šis īstais kopā
būšanas laiks, izdzīvojam to!
20 FOTO
Vecmātes Māras Griezes ģimene
![](https://mutcdn.fra1.digitaloceanspaces.com/34394/conversions/2019122917144090715-696x464.jpg)
![](https://mutcdn.fra1.digitaloceanspaces.com/34395/conversions/2019122917143856446-232x156.jpg)
![](https://mutcdn.fra1.digitaloceanspaces.com/34396/conversions/2019122917143728855-232x156.jpg)
![](https://mutcdn.fra1.digitaloceanspaces.com/34397/conversions/2019122917143644668-232x156.jpg)
+ 16
Skatīt visus
Pieminēji pēcdzemdību depresiju. Kā tu tā zināji, ka
tāda ir gaidāma?
Jo pirmajās divās reizēs bija. Pēc pirmajām dzemdībām mazāk
apzināti, jo tajā sajūtā neļāvos iet iekšā – depresija vienkārši
bija, bet slēpu to kā no sevis, tā no citiem. Otrajā reizē
depresija bija dziļi, dziļi. Milzīga, dziļa bedre. Pēc otrā
bērniņa, kas nāca pasaulē ar ķeizargriezienu, atceros savus vārdus:
mana dzemdēšanas karjera ir beigusies. Tā es arī jutos – ka viss ir
beidzies un nekad mūžā citādi arī nebūs. Es gribēju piedzīvot
dabiskas dzemdības, bet tas bija otrais “ķeizars”.
Aptuveni gadu atrados bedres apakšā, līdz atkopos. No tās izrāpties
bija diezgan grūti. Lai kā negribētos to atzīt, viens no veidiem
bija distancēties no bērna. Atstāju mazo drošās rokās un ar
uzrāvienu centos kaut kur būt bez viņa. Otrs bija koris un Dziesmu
svētki – tas bija mans pēcdzemdību depresijas ārstēšanas veids. Man
bija, uz ko tiekties.
Vai dziedāšana korī palīdzēja?
Tas palīdzēja aizbēgt, nedomāt par to. Tas bija eksistenciāli. Tā
līdz galam. Es tieši tā arī jutos – mana sievietes dzīve, mans
galvenais uzdevums paliks nepiepildīts. Cik jocīgi, ka, par to
runājot, lielākajai daļai cilvēku šķiet: kāda starpība – kā?
Galvenais, ka tev ir bērns. Ar bērnu būšanu tu esi sevi
piepildījusi. Man tomēr šķiet, ka ir svarīgi arī – kā, nevis tikai
ka.
Tev ir sāpīgas atmiņas arī par to, kā tu no bērniem
aizbēgi.
Kā es aizbēgu, nebiju ar viņiem kopā, kā es neļāvu depresiju
izdzīvot kopā ar bērniem, bet mēģināju kāpt ārā pa otru pusi, nevis
kopā ar viņiem.
Manā dzimtā jau četrās paaudzēs esam vienīgās meitas, un valdīja uzskats, ka nedrīkst dzemdēt otrreiz, jo tas ir kaut kas tik šausmīgs, ka to var izturēt tikai vienu reizi. Un vispār labi, ka visi ir veseli un dzīvi palikuši.
Šajā grūtniecībā es skaidri zināju, ka man ir ļoti maz procentu
piedzemdēt pašai un ka man ir jāgatavojas pēcdzemdību depresijai.
Tik daudz, cik es sevī ieguldīju grūtniecības laikā, tik daudz
atziņas, kas nāca caur to! Tiešām ir izmainījušās daudz lietas. Es
biju spiesta domāt par notikumiem desmit, pat divdesmit gadu
robežās. Atklāt sevi, beigt iedomāties vai noslēpt, vai paslaucīt
zem tepiķīša, bet beidzot ieraudzīt un atklāti uzrunāt, kāpēc un
kas ir bijis. Patiešām – pat līdz paaudžu paaudzēm. Sākot ar
dzimtas sieviešu uzrunāšanu. Tā pa īstam.
Daudzi runā par ģenētiku, par dzimtas sieviešu iepriekšējo pieredzi
un to, kā tas transformējas uz mums. Vairākus faktus zināju, bet
nekad nebiju par to aizdomājusies dziļāk.
Manā dzimtā jau četrās paaudzēs esam vienīgās meitas, un valdīja
uzskats, ka nedrīkst dzemdēt otrreiz, jo tas ir kaut kas tik
šausmīgs, ka to var izturēt tikai vienu reizi. Un vispār labi, ka
visi ir veseli un dzīvi palikuši.
Es zinu, ka dzemdībās gandrīz nomiru gan es, gan mana mamma. Tā tas
ir vilcies līdz trešajai paaudzei, kur beidzot nonācu līdz manai
vecvecmāmiņai Pelagejai, kura piedzemdēja divus bērnus, un pēc
viņas katrai meitai sekoja pa vienai meitai. Sapratu, ka varu
sakontaktēties ar šo savu vecvecmāmiņu un smelties spēkus no viņas.
Arī bērnībā man ar viņu ir bijusi īpaša sasaiste; viņa nomira, kad
man bija desmit gadu. Tā nu savās dzemdībās paņēmu palīgā Pelageju,
un bija arī mana mamma un oma, kurām grūti gāja. Arī man gāja
grūti, bet es to paņēmu nevis kā nelaimīgu ģenētiku vai sliktas
saknes, bet – tad darām kopā! Visas saslēdzāmies, un tas, manuprāt,
bija absolūti dievišķi.
"Lielā meita Laura visu grūtniecību ļoti vēlējās, lai man izdodas piedzemdēt. Viņa zina savu piedzimšanas stāstu un zināja, kādas vēlos trešās dzemdības, tomēr ne detaļās. Katrā reizē, kad bija jāievēlas kāda vēlēšanās, nopūšot svecīti vai braucot pār kādu jaunu tiltu, viņa vēlējās, lai mammai šoreiz izdodas piedzemdēt. Re, kādas desmitgadīgai meitenei var būt vēlēšanās, īsti – līdz zosādai īsti!"
Pastāsti sīkāk. Tā ir kā sievietēm ielikta doma, ka
viņas nevar dzemdēt vairāk par vienu? Kā tas
izveidojās?
Viņas uzskatīja, ka dzemdēt ir šausmīgi. Un, tā kā visas manas
dzimtas sievietes ir jau mirušas – arī mana mamma –, man nebiju
iespēju ar viņām par šo runāt detalizēti. Savu piedzimšanas stāstu
es gan apmēram zinu.
Tā ir tāda negatavība, dzemdībās viņas bija vienas, nezināja, kā
tas būs. Piemēram, mana mamma uz dzemdībām aizgāja ar grāmatu, un
tad saprata, ka tomēr šis notiek citādi un grāmatu nesanāks
palasīt. Viņas dzemdības bija drausmīgi ilgas, drausmīgi sāpīgas un
uz robežas ar nomiršanu. Un man tās ir palikušas kā šausmas. Šo
visu zinot, nav jābrīnās, kur man radušies ķeizargriezieni. Pirmā
meita “sēdēja” vēderā ar dibenu pa priekšu – nu, mammīt, ja tev tik
grūti dzemdēt, tad būs “ķeizars”. Tajā laikā par dzimtas lietām pat
nebiju aizdomājusies. Es domāju, ka tas patiesi bija saistīts ar
manām neapzinātajām bailēm un ar to jauneklīgo negatavošanos
dzemdībām – sak’, lai dzemdētu, pietiek tikai ar labu gribu.
Depresija bija dziļi, dziļi. Milzīga, dziļa bedre. Pēc otrā bērniņa, kas nāca pasaulē ar ķeizargriezienu, atceros savus vārdus: mana dzemdēšanas karjera ir beigusies. Tā es arī jutos.
Kā tev šķiet, vai tavas dzimtas sieviešu stāsts ir
saistīts arī ar to, kā nolēmi kļūt par vecmāti?
Līdz tam vēl neesmu aizrakusies. Bet pieļauju, ka jā. Ka man bija
grūti un bija sajūta, ka savas dzimtas stāsts ir jāpārrada. Un
jāpārrada stāsts par to, ka stiprs nenozīmē to, kā visbiežāk to
saprotam. Stiprs ir tad, kad tu spēj tiešām atzīt, nomirdināt veco
Māru un piedzemdināt jauno Māru. Stiprs nozīmē arī to, ka tu spēj
pieņemt... Mana vislielākā gatavošanās bija tam, kā es spēšu
pieņemt, ja tomēr arī trešais bērns man piedzims ar
ķeizargriezienu. Nesaņemt kaut ko ir daudz grūtāk nekā izdarīt to
grūto darbu.
Ja tu būtu piedzīvojusi trešo “ķeizaru”, tu domā, ka
atkal piedzīvotu depresiju?
Jā. Šajā varbūtībā ieguldīju lielu darbu, lai, ja arī tas tā
notiktu, es “nenomirtu” pavisam, bet spētu izdzīvot tālāk un
vislabākajā veidā.
Kā tev šķiet, kāpēc tev bija tik svarīgi piedzīvot
dabiskas dzemdības? Un kāpēc vispār sievietēm tas ir
būtiski?
Daudzi nepiekritīs, daudzi piekritīs, bet tas ir tas sievišķais
apliecinājums, ka mēs esam sievietes, ka mēs varam izdarīt savu
galveno uzdevumu. Ja skatāmies šaurākā apziņā, tad varam teikt, ka
pietiek arī ar grūtniecību. Arī adoptējot bērnu, mēs pildām mammas
funkciju, bet caur manu ķermenisko nesaslēgšanos līdz galam esmu
defektīva. Vismaz man bija šī sajūta – ka esmu nepilnīga, ko
liecina arī rētas uz mana vēdera. Ka nevarēju izdarīt to pati,
nespēju izdarīt galveno sievišķo uzdevumu uz šīs pasaules, es
neesmu piepildīta, es neesmu pareiza. Neesmu kļuvusi par Sievieti
ar lielo burtu, neesmu īsta sieviete!
Vai es pareizu sapratu – tev bija ļoti maza iespējamība,
ka tās būs dabiskas dzemdības?
Jā, tāpēc, ka pēc diviem ķeizargriezieniem piedzīvot dabiskas
dzemdības ir ļoti maza varbūtība. Tas ir sarežģītāk, jo dzemdes
muskulis ir pārgriezts, un pārgriezts muskulis nespēj strādāt tā,
kā vesels. Tas būtu, kā skriet maratonu ar gūžas protēzēm vai
sagraizītiem ceļgaliem un cerēt, ka noskriesi labi. Dinai (vecmāte,
ginekoloģe Dina Ceple – red.), kas bija mana aprūpes ārste, es
teicu: es visu saprotu, es sev dodu 20 % un ceru, ka tie
piepildīsies. Uz ko viņa atbildēja: tu gan esi optimistiska! Viņa
paziņoja, ka manas izredzes ir tikai 2 %. Tad es paliku ar šiem
diviem procentiem – tas bija beigu pagrieziens, kad sabruku līdz
pašai zemei. Tomēr, ja jau ir kaut vai šāda cerība, nolēmu iet līdz
galam, neatkāpties no plāna mēģināt. Tad man būs tīra sirdsapziņa,
ka visu esmu izdarījusi. Tobrīd, šķiet, es paslēpos no visas
pasaules – sajūta bija, ka nevarēju ne ar vienu runāt, satikties,
atbildēt. Nokļuvu saiknē ar sevi, savu bērnu un divām vecmātēm.
Četru cilvēku kompānija, kas komunicēja, un pārējās lietas bija
pilnīgi malā. Tās nebija parastas mājdzemdības, kurās mēs iesaistām
bērnus.
Runājot par dzemdībām, lielākajai daļai cilvēku šķiet: kāda starpība – kā? Galvenais, ka tev ir bērns. Ar bērnu būšanu tu esi sevi piepildījusi. Man tomēr šķiet, ka ir svarīgi arī – kā, nevis tikai ka.
Minēji, ka grūtniecības laikā tev bija daudz atziņu. Vai
vari ar kādām padalīties?
Jāsāk ar to, ka jāatzīstas: šī grūtniecība bija neplānota. Tas bija
negaidīts pavērsiens. Un tagad jāsaka, ka tā bija dievišķa – man
bija iekšējs sapnis, ka kādreiz gribētos vēl vienu bērnu, bet
tobrīd nebija tādu apstākļu, lai kas tāds notiktu. Taču notika.
Laikam tas bija pirmais – pateikt sev, ka bija neplānoti, savā ziņā
traki, bet es to pieņemu un iešu tam cauri kaut vai viena vai ar
mazāku atbalstu, nekā mēs parasti ejam.
Un otrs bija atbildības uzņemšanās par iepriekšējo. Ka mēs nevaram
iet pa to pašu ceļu un sasniegt kaut ko citu. Man bija jāsāk no
paša sākuma – saprast, kas bija tās lietas, kāpēc īsti neveicās ar
iepriekšējām dzemdībām, un kā būtu jāiet citi ceļi. Beidzot beidzu
vainot visus pārējos, jo, protams, vieglāk ir vainot, piemēram,
dzemdību iestādi, vecmāti, sakritību vai likteni, bet nepaskatīties
acīs, kāpēc līdz šim tā ir noticis. Tā bija galvenā atziņa. Visu
atbildību par to, kāpēc iepriekšējās dzemdības nebija izdevušās, es
paņēmu uz sevi. Kļuva pilnīgi skaidrs – tur nekas citādi nevarēja
būt! Es neko tajā visā no sevis nebiju ieguldījusi, kā tikai brīvo
ticību, ka, ja ļoti grib, viss izdodas. Taču tas nav iespējams, ir
jāveic milzīgas transformācijas, lai izdotos. Varbūt kādam izdodas
– es stāstu tikai savu stāstu.
Sākums bija drošās vides meklēšana. Sapratu, ka grūtniecības
aprūpē, pats par sevi saprotams, iešu savā darbavietā – “Stārķa
ligzdā”. Ka man jāsāk strādāt ar sevi uzreiz, un tas nav tikai par
to, ka jāiet peldēt vai vingrot. Svarīgs bija garīgais darbs. Gāju
vingrot “Stārķa ligzdā” pie mūsu Aiviņas (vecmāte Aiva Zeidmane),
un tas nav stāsts par muskuļu “uzkačāšanu”. Katrā nodarbībā Aiva
runā par citu tematu, un es biju spiesta ne tikai noklausīties, bet
paskatīties personīgi uz sevi. Katru reizi gāju kā nulle, it kā par
dzemdībām neko nezinātu – biju atvērta. Jo pirmo reizi šo
informāciju izlaidu caur sevi, un man bija tik daudz lielu
atklājumu!
Man ļoti noderēja pieredzes stāsti. Speciāli satikos ar mammām,
kuras ir dzemdējušas pēc viena vai diviem ķeizargriezieniem. Tās
bija manas trīs mammas pēc diviem “ķeizariem”, un biju
piedalījusies viņu dabiskajās dzemdībās. Atcerējos, kā viņas to
darīja, un teicu, ka viņām man tagad ir jāstāsta no otras puses –
kā viņas gāja savu sagatavošanās ceļu. Man bija jākļūst mazai,
mazai, lai uzdrošinātos viņām pajautāt, vai viņas vispār gribēs man
to stāstīt. Tā bija pazemība no manas puses – iet klausīties
lekcijas, uzdot jautājumus. Atslēgas vārds bija pazemība – nevis,
ka es visu zinu, visu varu, bet neko nezinu, nevaru un, visticamāk,
man nekas neizdosies. Šie pieredzes stāsti deva ļoti lielu
stiprinājumu, ka es eju pareizo ceļu. Bet tie nedeva garantiju.
Cilvēkiem no malas likās – nu, protams, tev izdosies, mēs tev
ticam!
Jā, jo tu esi tik forša un tik gudra!
(Smejas.) Jā, jo tā jau izskatās, ka eju pareizajā virzienā. Bet
tobrīd man likās – lūdzu, nesakiet man neko. Nevarētu teikt, ka es
ticēju.
Vēl viena lieta, ko darīju, – psihoterapija. Gājām visa ģimene –
arī ar bērniem. Cik spēju, stāstīju, kā es jūtos, arī par savām
bailēm, nepiedzemdēšanu.
Ilgtermiņa uzņemšanās bija diēta – spēja atteikties ik dienas
vairākus mēnešus. Sapratu – jo man būs mazāks bērns, jo lielāka
ticamība, ka piedzemdēšu. Savu grūtniecību laikā nekad nebiju
varējusi neuzbaroties. Pirmajā reizē nāca klāt 30 kilogrami, otrajā
20, šajā – tikai deviņi. Kad pieņēmu lēmumu par šo, biju jau
grūtniecības pusē un klāt bija nākuši 11 kilogrami. Pēc tam vairs
neviens kilograms nepieauga, pāris pat nokritās. Bet, neraugoties
uz to, Jasmīna piedzima 4500 gramu smaga un 60 centimetrus gara!
Vislielākais no visiem maniem bērniem. Taču es domāju – ja būtu
turpinājusi ēst visu, ko vēlos, meitas piedzimšanas svars būtu vēl
lielāks.
Kā tavas diētas ievērošana izpaudās? Atteicies no
saldumiem vai vēl no kaut kā?
Ievēroju Govri Mothas grāmatas “Vieglu dzemdību metode”
dietoloģiskos ieteikumus – drusciņ skaitot kalorijas, atsakoties no
saldumiem, miltu produktiem. Protams, kaut kad jau arī mazliet
sagrēkoju. Taču tas, ka esi grūtniece, nenozīmē, ka jāēd par
diviem, – ir jāskatās, ko ēd. Man tas bija liels izaicinājums.
Vienīgais, ko atstāju, – kafiju ar pienu. Sevi mierināju – pat ja
man būs “ķeizars”, es pēc tam būšu smuka.
Lai man būtu vieglāk, mana vecmāte Dina pat kopā ar mani ievēroja
diētu. Centāmies turēties kopā – viena otrai sūtījām, ko ēdam. Ko
vēl labāku var vēlēties? Ar karodziņa vicināšanu, ka es tev ticu un
tev izdosies, ir krietni par maz. Šis bija pa īstam. Mans
grūtniecības laiks bija liela ticība, paļaušanās un iešana. Šajā
ceļā devos kopā ar savām vecmātēm Dinu un Aivu. Tā milzīgā
atklātība, kas starp mums valdīja, man šķiet, bija īstā
atslēga. Gāju arī uz masāžām, uz pirts rituāliem pie
pirtnieces Ineses Krūmiņas – viņa taisa īpašus rituālus. Es domāju,
ka arī šis bija viens no pagriezieniem. Parasti pirtnieki no
grūtniecēm baidās, bet Inese Krūmiņa nenobijās – dziedādama latvju
dziesmas, pēra no visas sirds, lēja kontrastūdeņus. Man tā bija
sagatavošanās tam, ka, lai izdotos, mazliet ir jāiet pāri robežām.
Arī šie pirts rituāli nedaudz bija iešana pāri robežām. Bet jutos
pilnīgā drošībā. Un pēc tam aukstā ūdens peldē.
Gāju arī uz rebozo lakatu šūpināšanu – to biju ieteikusi citām
grūtniecēm, bet pati nebiju piedzīvojusi, izbaudījusi, cik tā ir
liela bauda ne tikai fiziski! Tas ļauj ķermenim atslābt, ļauj just.
Rebozo laikā man bija arī raudāšanas epizodes, jo šie lakati
patiesi iešūpina arī dvēseli, ne tikai ķermeni. Pēdējā rebozo reizē
dūla Evelīna (Evelīna Strazdiņa – red.) bija tas cilvēks, kurai
nācās dzirdēt visu manu nevarēšanas stāstu – raudāju vairāk nekā
stundu. Viņa aizvēra manu vaļā esošo dvēseli, sačubināja uz
dzemdību procesu. Interesanti, ka visas ķermeniskās lietas – pirts,
masāža, rebozo – nostrādā garīgā līmenī. Vismaz es to tā jutu.
Piedzīvoju arī kraniosakrālo terapiju – tajā stāsta ķermenis, tajā
var parunāt ar savām fascijām. Man ārkārtīgi svarīgi bija sajust
sevi. Nonācu līdz paaudžu izjūtām, nepiepildītām izjūtām man kā
bērnam. Terapeite savu roku turēja man uz muguras. Turēja ilgi,
jutu siltumu, kas nāk no plaukstas, un sapratu, ka es kā bērns šo
neesmu saņēmusi piedzimstot – mūs visus uzreiz pēc dzemdībām
aiznesa, uzlika uz aukstas šāles. Sajutu beidzot to, kā man bija
ļoti pietrūcis. Protams, atkal bija jāraud. Terapeite joprojām
neņem savu roku nost, un ir tik droši, droši, droši. Tādas
ķermeniski garīgas transformācijas, par kurām pirms terapijas pat
nenojautu.
Grūtniecības laikā man bija arī fotosesija – nevienā iepriekšējā
nebija bijusi. Ilgi prātoju, vai vajag, jo bija drūmas izjūtas.
Paņēmu tumšas drēbes, bet tagad jāsaka paldies fotogrāfei Kristīnei
Zavelei, kura bija parūpējusies arī par gaišām drēbēm. Taču viņa
ļāva sabildēties arī manās tumšajās drēbēs – izlūdzos, jo gribēju
arī tādu bildi, kā tobrīd patiešām jutos.
Tētis parūpējās, lai meitenes pēc Jasmīnas dzimšanas laicīgi tiek atvestas atpakaļ, un arī viņas saņēma to īpašo satikšanos. Kad vecmāte Dina deva Jasmīnu paturēt meitenēm, viņa izteica vecākajai meitai Laurai pateicību par viņas ticību.
Jā, klausos un domāju, ka dažām pat trīs grūtniecību
laikā nav tik daudz procedūru, nodarbību un aktivitāšu, kā tev šīs
vienas ietvaros.
Tā arī bija – es darīju par visām trim grūtniecībām kopā!
Gatavoju arī pēcdzemdību plānu. Tas bija svarīgi, ka gatavojos
pēcdzemdību bedrei un tam, ko darīšu, kad tā pienāks. Šī bedre var
pienākt arī pēc parastām dzemdībām. Pēc dzemdībām bedri gaidīju,
smaidīju, smaidīju, bedri nesagaidīju un joprojām smaidu (smejas).
Nekad pēc dzemdībām neesmu jutusies tik labi, kā jūtos tagad, –
Jasmīna mani ir paglābusi no ļoti daudz kā. Starp citu, viņa
piedzima 5. maijā – ļoti zīmīgi, ka šī ir Vecmāšu diena. Laikam vēl
īpašāk nebija iespējams.
Ko tu biji ierakstījusi pēcdzemdību plānā?
Ierakstīju, ka neko nevarēšu. Ierakstīju tos cilvēkus, kurus pēc
tam labprāt satiktu. Izrādās, to bija ļoti maz. Iepriekšējās reizēs
nepretojos – pēc dzemdībām ciemos nāca tie, kas gribēja, es
neierobežoju. Ar puķēm, apsveikumiem – it kā viss bija labi. Šoreiz
sarakstiņš ar cilvēkiem, kurus labprāt redzētu, bija ļoti īss.
Sarakstīju arī, ko priecātos, ja katrs no šiem cilvēkiem man
sarūpētu. Kam es būtu gatava ko palūgt no praktiskajām lietām –
mājas uzkopšana, bērnu izvadāšana, pēcdzemdību rebozo. Manā
izdzīvošanas plānā ietilpa dūlu atbalsts.
Man šķita, ka es zinu, kā jāraksta dzemdību plāns, – es taču tik
daudziem šo esmu stāstījusi! Uzrakstīju savējo. Izlasīju, un likās:
khm, lielisks plāns! Garš, bet labs. Atnācu uz vizīti pie Dinas.
Teicu, ka vakar vakarā uzrakstīju, jā, last minute (‘pēdējā
brīdī’). Dina, nelasot plānu, teica: kā tas ir, ka daru pēdējā
brīdī? Dzemdību plāns ir svarīga lieta, bet daru pēdējā brīdī.
Raudāju, domāju – nu, kāpēc viņa man piesienas? Vai arī dzemdībās
kaut kas tiks darīts last minute?
Dzemdību plānā biju rakstījusi, ka man vajadzēs papaijāt galviņu.
It kā tā jocīgi. Man bija pietrūcis ķermeniskā kontakta. Kad Dina
atbrauca pie manis uz mājām – dzemdības bija pašā sākumā –, viņa
teica, lai dodu šurp savu galvu. Apgūlos, ieliku viņai klēpī galvu.
Sāpītes minimālas. Sapratu, ka šis mirklis dzemdību gaitai ļoti
palīdzēja. Kas tāds var notikt, ja ir tuvība. Es gribēju, un
vecmāte bija gatava sniegt, ko vēlos un – pa īstam.
Šeit vietā piebilst, ka grūtniecības laikā arī nācās apjaust, cik
maz paldies esmu teikusi savam vīram. Pateicu. Pazemīgi lūdzu
piedošanu par to, kāda esmu bijusi, cik maz esmu viņam pateikusies
par atbalstu, cik pašsaprotama man gadiem šķitusi viņa iesaiste
ģimenes dzīvē, kamēr dienām un naktīm neesmu bijusi mājās, cik esmu
bijusi pieprasoša, jā, arī savā ziņā visvaroša, dominanta,
nesievišķīga. Kad skatos no šīs pa īstam piedošanas/pieņemšanas
prizmas, man tiešām ir daudz vieglāk dzīvot. Ik dienas redzu atkal
un atkal, cik nebeidzams ir šis ceļš – pieņemt un pateikties. Par
it visu. Apgūstu to ik dienas, un, ja kas neizdodas, rīt būs jauna
diena!
Viegli jau pateikt – es piedodu, es pieņemu. Grūtāk to
pa īstam izdarīt.
Man pēc dzemdībām bija nelielas finansiālas grūtības – tu nupat
uzzināji, ko visu grūtniecības laikā darīju (smejas). Man likās –
lai tas maksātu, ko maksādams, es darīšu, un nenožēloju to. Bet pēc
tam radās zināmas naudas grūtības, un šī situācija man parādīja
vīrieša un sievietes dabu, jo līdz šim es taču visu varēju pati.
Strādāju, labi varēju nodrošināt sevi, ģimeni, mašīnu, bērniem
pulciņus. Tolaik es nedevu iespēju vīrietim parādīt, ko var viņš.
Man pat nevajadzēja viņa viedokli, jo es visu zināju labāk.
Beidzot, kad secināju – man vairs nav nekādu finansiālu iespēju –,
tas man nāca pazemības un pieņemšanas veidā. Es palūdzu, ka
vajadzētu krējumu, un viņš atnesa. Tiešām atnesa! Man pēkšņi bija
vienalga, vai tas ir krējums, ko parasti pērku es, bet mums mājās
bija krējums. Šī ir nākamā lieta, kas man bija jāpārdomā, – kā
vīrietis var justies ar stipro sievieti sev blakus? Esot blakus
man, viņam nebija vietas, kur sevi parādīt. Ir ļoti dziedinoši
saprast, nonākt sievišķīgā atkarībā, ārkārtīgi svētīgi. Ir
jāiemācās vīram pateikt paldies arī par ikdienas lietām. Just
pateicību.
Klausos un domāju, ka šī tava pieredze, šķiet, nav tikai
par gatavošanos dabiskām dzemdībām. Tas ir kaut kas daudz, daudz
vairāk. It kā grūtniecības laiks ir tas, kurā saprast, vai un kurā
virzienā pašai sievietei ir jāmainās.
Jā. Es tiešām daudz gatavojos. Taču izdošanos nepieņemu kā
pašsaprotamu – es gatavojos, un, ja tik centīgi gatavojos, bija
jāsanāk. Nē, šī ir milzīga dāvana. Ir pagājuši seši mēneši, bet
joprojām neticu, ka tas ir noticis. Ik pa brīdim šķiet – vai
tiešām? Vai tas nav tikai sapnis?
Beidzot sapratu arī, kas ir vecmāte, un beidzot pa īstam sapratu
sievietes, kuras savām vecmātēm sūta mazuļu bildītes. Pa īstam
sapratu! Sapratu, ko mammas ar to saka. Protams, vecmāte ir īpaša,
bet beidzot arī man ir sajūta, ka es savām vecmātēm līdz mūža galam
ne ar ko nevarēšu pateikt paldies. Tas bija kaut kas daudz, daudz
vairāk par parastu darbu. Tas ir fenomenāli. Man ir bezgalīga
pateicība.
Kas ir tas, ko tu sievietēm mammām gribētu pateikt par
attieksmi pret sevi un skatījumu uz bērniem?
Piedzīvojot dabīgās dzemdības, tās ik reizi uztvert kā dāvanu. Tā
ir dāvana. Ja neizdodas, kā ir gribējies, tad būt tik stiprai un
saprast, kāpēc tā notika. Nevis pateikt, ka man nepaveicās, bet
paņemt savu atbildības daļu. Pieņemt arī to, ka mums var sanākt
dažādi. Izdarīt to godīgo maksimumu no savas puses. Man šķiet, ka
grūtniecība ir vislielākais transformācijas laiks. Kad esi tik
atvērts, kā nekad.